Title: R: Je to taková
Author: Jiří Petráň
Last saved by: ffup
Company: Praha

Folk & Country, 4/2005

Tak co mi pustíte, Ty Jano a Romane z Velké Ohrady?
Dnes nemusím mlžit ve stylu “vydal jsem se za svými hostiteli na takové jedno sídliště kdesi na jihozápadě Prahy.” Bydliště i své křestní jméno vetkla má dnešní hostitelka do názvu pozoruhodné a již dostatečně proslulé kapely: není co tajit. Dodám jen, že Velká Ohrada je asi nejstudenějším okrskem Prahy a já se tam vypravil v mrazivých únorových dnech. Rybí čaj (speciální směs namíchaná pro konzumenty čaje narozené ve znamení Ryb) s medem mě vyprostil z promrznutí a mohl jsem zahájit prohlídku bytu, na kterém je zřetelně vidět, že ho užívá muzikantská dvojice. Romanův pokojík je přeměněn na zkušebnu: pianino, bicí souprava, vozembouch, sbírka valch (zatím tři kusy). “Koupil jsem si menší soupravu do klubů,” ukazoval mi bubeník Roman. “Problém byl v tom, že v kopáku spal náš kocour. Do tohohle menšího si asi dva týdny ani nevlez.” Stěna v pokojíku je od rohu k rohu obložená knížkami: ještě více než příznak bibliofilie je to opatření doporučené odborníky jako odhlučnění zkušebny. A také se tím uvolnily všechny knihovničky v bytě, které bylo možno naplnit cédéčky. Ale to už jsme v obýváku: cédéček je bezpočet, zmůžu se jenom na konstatování, že se jedná o skutečně úctyhodnou sbírku. David Bowie, Lou Reed, Beatles, Deep Purple, Rolling Stones, Bob Dylan, Santana, Pink Floyd, Yes, Jethro Tull, Genesis, Peter Gabriel, Queen, U2, Supertramp, R.E.M., Red Hot Chili Peppers, ale i Frank Sinatra nebo Tom Jones. České produkce asi 20 %, např. Nerez, Buty, Hana Hegerová, Abraxas, Modrý efekt, Michal Prokop,Vladimír Mišík, Jan Spálený... Roman, který ji shromáždil (Ta Jana: “napiš tam, prosím, že moje jsou tu asi tři cédéčka...”), si jí cení mnohem víc, než velmi pěkně znějícího přehrávacího soustrojí. To tvoří cca dva roky starý přehrávač (CD/DVD/MP3...), v podstatě nepoužívaný kazeťák a pak už součásti domácího kina (“cenově velmi průměrné”): zesilovač a obvyklá spousta reprobedniček.

R: Já poslouchám muziku denně, ale vůbec ne tady v obýváku na bedny, pro mě je nejlepší poslech večer před spaním, z discmanu. Protože v těch sluchátkách je stejně nejkvalitnější poslech. Ticho, je noc a ještě sluchátka, a tak můžu vnímat tu muziku absolutně nejlíp. V sluchátkách slyšíš mnohdy i věci, který normálně na těch bednách neslyšíš, zvlášť když máš furt nějaký zvuky okolo sebe... J: Já ty svoje perly poslouchám jednou za čas a musím mít chuť poslouchat. Protože já opravdu neumím něco dělat a u toho poslouchat muziku. Já si k tomu fakt potřebuju udělat klid, věnovat se jenom té muzice. Radši jdu do klubu na bigbítový koncert, tam se u toho opiju a je to pro mě víc, než mít doma puštěnou kulisu. Radši dvakrát za měsíc než desetkrát blbě nebo napůl. Někdy si pustím klasiku do sluchátek. R: Ale taky ji nejradši posloucháš v síních... J: No. Protože si to prostě potřebuju užít se vším všudy, co k tomu patří. R: Já si kompakty jako kulisu taky nepouštím, ale někdy si pustím rádio. Ale musím mít náladu na určitou stanici. Někdy mám chuť na rockovou muziku anebo poslouchám rádia, kde hrajou šedesátý léta. J: Jo, a já někdy, když jsem sama doma, tak si dám zesilovač na 19 - devatenáctku mám jinak zakázanou - a fakt to tady ohulím. R: A tancuješ u toho salsu? J: Tak různě. Co přijde do nohou.** R: Jak jsem si pořizoval svou sbírku? Léta, léta. Já jsem léta muziku prodával a když jsem dělal u první firmy po revoluci, tak ještě šlo, že jako zaměstnanci jsme si mohli kupovat cédéčka s nějakou slevou. To bylo nejplodnější období na kupování. Většina té sbírky jsou 60. – 80. léta, současných tam moc není. Já mám živnost na organizování kulturních a společenských akcí, čili do toho dávám veškerý cédéčka, dývídýčka, dřív videokazety...  To je moje práce a to jsou moje pracovní prostředky.** J: Moje první deska? V pubertě jsem si kupovala takový ty Petry Nagye. Čtrnáct let... na něčem musíš začít. R: Jana pochází z předměstí Kolína, tam nebyly burzy jako třeba v Praze, kde měl člověk větší kontakt se zahraniční tvorbou a mohl si sehnat nový Kiss. J: Já jsem znala Kiss, jenom když to měli kluci vyrytý do pravítka. A na lavici AC/DC.**J: Poslední deska, kterou jsem si koupila, je Igor Stravinskij: Svěcení jara. R: A já U2: How To Dismantle An Atomic Bomb.**J: Moje první nahrávka byla deska Corpus delicti: Výškový rozdíl. Rok 1994. R: Já jsem nahrával v roce 1993 desku Jen blbni... s rockovou kapelou Dr. Max. Byla to jejich poslední deska.**R: V poslední době čtu jedině hudební knížky; teďko čtu autobiografii Iggyho Popa... Mě baví číst knížku o kapele a potom si od ní pustit cédéčko. Že přesně čteš jak natáčeli tu a tu desku, v jaký době, jaký byly problémy: hop, zaklapnu knížku, pustím si cédéčko a vžiju se do tý knihy a přesně úplně vidím tu atmosféru, která byla popisovaná v té knize.**R: Když jsem chodil na černé burzy, tak jsem chtěl mít jednou doma ty desky, který jsem si musel nahrávat na kotoučák Grundig a potom prodat, abych si mohl koupit další. Chtěl jsem mít kompletní Beatlesáky, Deep Purple, Pink Floyd, tuhletu klasiku. Abych si je mohl kdykoliv pustit. A s originál obálkou. Tak jsem je léta sháněl na elpíčkách. Potom jsem je prodal po bazarech a začal znovu to samý shánět na cédéčkách. A dneska to v podstatě mám.

Sinead O’Connor – album The Lion and the Cobra – píseň Mandinka
J: Její debutová deska z roku 1987. Krom toho, že mi připadá obrovsky kvalitní, pro mě strašně znamenala, když jsme zakládali naši kapelu, a já jsem hrozně dlouho řešila, jestli nejsem nějaká moc upřímná a jestli si dokážu veřejně stát za tím, co zpívám, a vysvětlovat to, až se mě na tu upřímnost někdo přijde zeptat. Tenkrát jsem si některý její texty překládala a bylo to tak upřímný, že proti tomu my jsme docela vodvárek. U jiných písničkářek jsou texty často divoký a rozervaný, ale většinou jde pod tím naprosto popíkovej doprovod. Aby vždycky člověk odcházel s tím: ono to bylo krásný. Tohleto je strašně otevřený. Riskuje to, že se to lidem nebude líbit. A to mi přijde důležitý.

Vltava – album Marx Engels Beatles (1998) – píseň Marx Engels Beatles
R: Jana plakala, když jsme šli před dvěma lety na jejich poslední koncert v Akropoli.
J: To jsem ořvala a od té doby v podstatě nemám v české muzice co poslouchat. Já jsem strašně v tomhletom ortodoxní a nemám problém nic neposlouchat. 
R: Je pravda, že u tý Vltavy byly nejenom kvalitní, výborný texty, ale muzika s vynikajícíma muzikantama na vysoké hráčské úrovni... A je smutný, že u nás kapela těhletěch kvalit skončí – jak se říkalo - z důvodu, že nebyly kšefty nebo že jim nemohli pořadatelé zaplatit to, co oni chtěli.
J: Já jsem na nich vždycky hlavně milovala hravost a vynalézavost. Leckdo má výborný texty, leckdo má slušný řemeslný výkony, ale spousta z nich z nějakýho pocitu potřeby jistoty v tom ustrne. A tyhlety prostě furt zkoušeli, jak to zas udělat někudy jinudy.

Frank Zappa – album Best of - Strictly Commercial (1995) - píseň San Ber'dino
R: To je muzika, která... není možná jako kulisa. Bohužel neumím anglicky: u Zappy jsou texty hodně, hodně důležitý, protože jeho názor na život v Americe je skutečně drsnej. (...) Vynikající, promakaná, těžká muzika, ale přitom je to show... Muzikanti hrajou naprosto s přehledem, během koncertů se převlíkaj, běhaj tam, bubeník Bozzio zpívá věci, které by nezazpíval ani normální zpěvák a ještě u toho výborně bubnuje... Neskutečný. Podle mě se Zappa - což samozřejmě prověří čas – zařadí jednou po bok klasiky.

Tom Waits – album Best of – Used Songs 1973-1980 (2001) – píseň Heartattack and Vine
R: Toma Waitse jsem poznal poměrně pozdě, je to tak... asi pět šest let. On dělal prvních deset let takovou tu barovou hospodskou muziku: zakouřenej bar, cigára, hodně kontrabas, piano, bicí, kytara, saxofon. Potom udělal tady ten výběr, uzavřel to, přešel pod jinou firmu a tam začal experimentovat. Už neměl klasický bubny, soupravu, ale už třeba používal jenom vibrafony, xylofony, různý popelnice, v podstatě neměl žádnýho bubeníka. Něco si nahrával sám, něco jeho syn. (...) Strašně rádi bysme na něj šli, ale bohužel... do Evropy moc nejezdí. Víš, co je, Tomáši, paradox? Že prý do Čech nechtěl jet, údajně kvůli tomu, že se tady pálej kompakty. Tak jel hrát do Polska. (Smích)

Leoš Janáček – Zápisník zmizelého (1998) (sólisté Peter Straka, Dagmar Pecková, Marian Lapšanský)
J: To jsem vybrala já, před tím Roman utíká... Když se rozpadla ta Vltava a já jsem fakt neměla žádnou kapelu, kterou bych stoprocentně milovala, tak jsem se začala hrabat v klasice a objevila jsem Janáčka. Je to pro mě tak nová záležitost, že se v tom vlastně pořád ještě hrabu a orientuju a hledám mu příbuzný skladatele a strašně mě to bere. A hlavně jsem si hodně nepříjemně uvědomila, jak se muzika pořád zjednodušuje a jak se furt čerpá ze stejnýho... Jak tady je to dotažený a dokonalý, a jak jdou léta, tak modely se opakujou a jenom je to primitivnější a primitivnější. Je to strašně... nešťastný. 
Té Janě a Romanovi z Velké Ohrady, jakož i jejich hifi soupravě naslouchal Tomáš Hrubý